Александър Пушкин
Жених

Превод от руски: Борис Младенов-Young, 2011

chitanka.info

Една търговска дъщеря —

Наташа, се затрила.

След три дни вкъщи си дошла

и паднала без сила.

Тревожни майка и баща

я питали, где е била.

Тя плаче и въздиша,

трепери, едва диша.

Тъгували те месец, два…

Накрая се предали,

но тайната й за беда

така и не узнали.

Тя станала като преди

засмяна, с розови страни,

пред портата седяла

и с дружки си играла.

Веднъж пред портата така

спокойно с тях седяла

и тройка с дива бързина

по пътя се задала.

Младеж стоял непоклатим,

конете си завил с килим;

команди им издава,

с камшик ги направлява.

Той приближил и я видял.

Наташа го видяла.

Той като вихър прелетял,

тя смъртно пребледняла.

„Това е той! Познах го! Той!“ —

надала тя неистов вой,

към къщи полетяла,

„Спасете ме!“ — крещяла.

Обзела близките печал,

поклащали главите.

Баща й питал, пощурял

и майката, сестрите:

„Кой те обиди ни кажи!

Какво те мъчи и гнети?“

Наташенка оклюмва

ни дума не продумва.

Сватовница на сутринта

дошла в момински двори;

Наташа щедро хвали тя,

с баща й тъй говори:

„Аз виждам стоката у вас,

но купувачът е у нас,

левент красив, разумен,

добър и сладкодумен.

Богат е и пред никой той

в поклон гръб не превива…

Достойнствата му нямат брой —

момчето си го бива.

Жена си с кожено палто,

със перли, с пищно облекло,

със пръстени от злато

ще надари богато.

Видял я вчера на езда,

с другарки да играе

и с хубост в миг успяла тя,

ума му да замае.“

На прага сватята седи,

приказва, доводи реди…

А бъдната невеста

мълчи край тях злочеста.

Съгласие бащата дал,

направили годежа —

Наташа в църква под воал

ще влезе със младежа.

Момата в ранни младини

с мъж трябва да се задоми,

огнище да му свие,

с деца да се сдобие.

Изправила се тя пред тях,

но се поколебала,

избухнала във плач и в смях,

и се разтресла цяла.

Към нея сватята търчи,

с вода студена я пои,

и плисва пълна чаша

в лицето на Наташа.

А тя добила ум и свяст,

им рекла по неволя:

„Добре! Ще ви послушам аз,

да бъде вашта воля.

Жениха доведете тук,

печете хляб, месо, суджук

и пчелен мед вадете,

на пир съд призовете!“

Бащата:

„За теб Наташа, ангел мой,

аз всичко ще направя!“

Голяма сватба вдигнал той,

тъй както подобава.

Почтени гости надошли —

шеги, закачки, веселби,

другарки пеят, плачат,

летят шейните, скачат…

Женихът скоро там дошел,

звънят, трещят стакани,

с наздравица черпак поел

сред гостите пияни.

Женихът:

„Защо, приятели добри,

невестата ми днес мълчи

и ни яде, ни пие —

каква ли мъка крие?“

Годеницата:

„Ще ви разкрия най-подир

аз свойта неудача,

защото нямам вече мир

и денонощно плача.

Кошмар сънят ми тих смути.“

Баща й: „Сън? Какъв? Кажи!

Я обясни, какво е

дете любимо мое!“

„Сънувах — обяснила тя —

гора непроходима;

бе късно, светеше луна

през облак едва зрима.

Сред тази пустош аз вървях

сама и ме обхвана страх,

дочувах шумолене

на борове край мене.

И изведнъж отпред тогаз

селяшки дом изникна;

на входа тропах, виках аз

но никой не откликна.

Врата открехнах… Гледам там

мъждука свещ във хол голям

и вред сребро и злато,

и пищно и богато.“

Женихът:

„Чудесен сън! Вещае той

брак с бъдеще богато.“

Годеницата:

„Почакай, господарю мой!

Аз на сребро и злато,

на кърпи, платове, брокат,

на плюш, килими с пъстър цвят

цял час се наслаждавах

и им се удивлявах.

Но ето чух младежки глас

и тропот на копита;

врата притворих, клекнах аз

зад печката прикрита.

И чувам още гласове —

видях дванадесет мъже

и с тях и гълъбица

красавица девица.

Нахлуха шумно изведнаж

иконата закриха,

насядаха без «Отче наш»

и шапки не свалиха.

На лично място — по-стар брат,

на дясно — втори брат, по-млад,

на ляво — гълъбица,

красавица девица.

Гълчава, песни, смях и звън,

разпуснато безделие…“

Женихът:

„Че не е страшен твоят сън,

вещае той веселие“.

Годеницата:

„Постой, не съм свършила аз.

Измина може би цял час,

гуляят им бушува,

девойката тъгува.

Не пие, не яде… мълчи,

поток сълзи пролива,

а братът старши нож върти,

във нея поглед впива.

И изведнъж с див бяс в очи

той хвана нейните коси,

косата й отсече,

девойката посече.“

„Небивалици са това —

женихът обяснява,

но не тъгувай, спри плача

и имай с нас забава!“

„А от чия ръка, кажи,

е този пръстен? Погледни!“ —

Наташа тъй мълвяла

и пръстена въртяла.

Той затреперил, пребледнял…

Наскачали мъжете.

И заповед съдът издал:

„Убиеца хванете!“

Злодеят там бил заловен,

осъден и обезглавен.

Прослави се Наташа

и приказката наша!

А. С. Пушкин

Свободен превод от руски — 2011 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.